Anyag az emelt szintű képzéshez
Galilei-transzformáció és a Galilei-féle relativitás. Összehasonlítás az Einstein-féle relativitási elvvel.
Vegyünk két Descartes-féle koordinátarendszert. K és K’ tengelyei t = 0-kor egybeesnek, K’ az x tengely irányába mozog állandó v0 sebességgel. Ha egy tömegpont helyét az x, y, z koordináták adják meg a K rendszerben, x’, y’, z’ pedig a K’ rendszerben, akkor
x’ = x - v0t
y’ = y
z’ = z
t’ = t
Ezek a Galilei-transzformáció egyenletei. Az utolsó összefüggés azt jelenti, hogy az idő mindkét rendszerben azonos, a klasszikus mechanikában egységes világidő van.
A K koordinátarendszer meghatároz egy R vonatkoztatási rendszert, a K’ pedig egy R’ vonatkoztatási rendszert. A két vonatkoztatási rendszer egymáshoz képest v0 állandó sebességű egyenesvonalú egyenletes transzlációt végez. R-ben a tömegpont sebessége v, R’-ben v’ = v-v0. Ez a sebességösszeadás klasszikus formulája, ami közvetlen következménye a Galilei-transzformációnak. A tömegpont gyorsulása a két rendszerben egyenlő: a’ = a, mert v0 állandó. Ezért a mozgásegyenlet invariáns a Galilei-transzformációra, azaz
ma = F = ma’
Az erő ugyanis, mint a környezetnek a pontra gyakorolt hatásának mértéke, nem függ a vonatkoztatási rendszertől.
Mivel minden mechanikai probléma visszavezethető a tömegpont mozgásegyenletére, ezzel bebizonyíto
ttuk a Galilei-féle relativitási elvet: mechanikai szempontból az egymáshoz képest egyenesvonalú egyenletes transzlációt végző vonatkoztatási rendszerek egyenértékűek. Ha R inerciarendszer, akkor R’ is inerciarendszer.(Megjegyzés: Ha R az I inerciarendszerhez képest forog, és R’ R-hez képest egyenesvonalú egyenletes transzlációt végez, akkor R’ ugyanazon tengely körül ugyanolyan szögsebességgel forog I-hez képest, mint R.)
Ha ma (jelző nélkül) relativitáselvről beszélünk, akkor az Einstein-féle relativitáselvet értjük alatta. Ez annyiban általánosabb, mint a Galilei-féle, hogy a két rendszer egyenértékűségét nemcsak a mechanika szempontjából, hanem általában, minden fizikai szempontból mondja ki. Az Einstein-féle relativitáselméletben a Galilei- transzfor
máció helyébe a Lorentz-transzformáció lép. Ellentétben a Galilei-transzformációval, itt az idő a két rendszerben nem azonos, nincs egységes világidő, hanem minden inerciarendszerhez külön rendszeridő tartozik. Az Einstein-féle relativitáselméletnek számos olyan következménye van, ami a klasszikus szemléletünkkel ellentétes (az egyidejűség relatív, mozgó rendszerben a távolságok lerövidülnek, az időtartamok meghosszabbodnak, a sebességösszeadás klasszikus képlete nem alkalmazható, stb.).Hamiltoni mechanika
Általánosított koordináták. Általánosított impulzusok, Hamilton formalizmus. A harmonikus oszcillátor és a rotátor tárgyalása Hamilton-formalizmusban.
Koordinátatranszformációk, görbevonalú koordináták – ld. Jegyzetkiegészítés.
Egy tömegpont helyét görbevonalú koordinátarendszerben három koordináta adja meg. Általában egy f szabadsági fokú mechanikai rendszer helyét, helyzetét f általánosított koordinátával adhatjuk meg: q = (q1,…,qf).
Tekintsünk egy f szabadsági fokú konzervatív mechanikai rendszert, amelynek potenciális energiája Epot, kinetikus energiája Ekin. Az előbbi az általános koordináták függvénye, az utóbbiról tételezzük fel, hogy a általánosított sebességektől négyzetesen függ.
Definiáljuk a qi koordinátához rendelt általánosított impulzust, pi-t a következőképpen:
Ebből kifejezhetők az általános sebességek az általános koordináták függvényeként.
A rendszer Hamilton-függvényét megkapjuk, ha a mechanikai energiát kifejezzük mint az általános koordináták és impulzusok függvényét:
H(q,p) = Ekin + Epot.
A Hamilton-függvény segítségével megadhatók a
Hamilton-egyenletek, ezek a rendszer mozgásegyenletei, amelyek egyenértékűek a newtoni mozgásegyenletekkel. Az általános koordináták és impulzusok 2f dimenziós terét a rendszer fázisterének nevezzük. A fázistér minden pontja tekinthető kezdeti feltételnek: ha megadjuk a kezdeti koordinátákat és impulzusokat, akkor a rendszer további fejlődése a mozgásegyenletekből egyértelműen kiadódik. A fázistér minden pontján egy és csak egy trajektória megy át, ez a mechanikai determinizmus.
A Hamilton-egyenletek megoldása nélkül is könnyen látható, hogy H értéke a mozgás közben állandó
H(q,p) = E0 (konstans: a mechanikai energia kezdeti értéke)
A mechanikai energia megmaradási tétele következtében tehát a fázistérben minden trajektória rajta van egy állandó energiájú szintfelületen, az energia értékét a kezdeti feltételek határozzák meg.
A harmonikus oszcillátor
Kiindulunk a harmonikus oszcillátornak a newtoni mechanikából már ismert formuláiból, és eljutunk a Hamilton-függvényhez és a harmonikus oszcillátor hamiltoni tárgyalásához.
A harmonikus oszcillátor szabadsági foka 1, legyen a koordináta q = x, a sebesség így: . A kinetikus és a potenciális energia a newtoni mechanikából ismert:
Hogy innen a Hamilton formalizmushoz eljussunk, be kell vezetnünk a kanonikus impulzust:
(Látható, hogy ez most éppen a közönséges impulzus.)
A fentiek alapján a Hamilton-függvény:
,
a Hamilton-egyenletek pedig:
(Az utóbbi egyenlet éppen az impulzustétel.)
A Hamilton-egyenletek önmagukban a harmonikus oszcillátor teljes leírását adják, korábbi ismeretek nem szükségesek.
A H = E0 (konst) összefüggés (a mechanikai energia megmaradása) most (f = 1 esetén) közvetlenül a trajektóriák egyenletét adja meg a fázistérben:
A trajektóriák tehát origó középpontú ellipszisek:
Az időfüggést a Hamilton-egyenletek megoldása adja. A mozgás időben periodikus, a harmonikus rezgés perió
dusideje ,
tehát csak a rendszer adataitól függ; minden trajektóriára azonos.
Szabad rotátor
Tekintsünk most egy merev testet, ami rögzített tengely körül foroghat. A szabadsági fok 1. Koordinátának most a szöget célszerű választani, az általános sebesség pedig a szögsebesség:
A kinetikus energia:
, q a tehetetlenségi nyomaték.
Az általános impulzus:
,
azaz az általános impulzus most éppen az impulzusmomentum.
Ha külső erő nem hat (szabad rotátor), akkor E
pot = 0.A szabad rotátor Hamilton-függvénye:
H = p2/2q
A Hamilton-egyenletek:
Tehát p állandó (perdületmegmaradás). Ebből jön, hogy a szabad rotátor egyenletes forgómozgást végez állandó,
Tenzorok. Jacobi tenzor, dilatációs tenzor. Izotróp rugalmas test: a Hooke-törvény.
Jegyzetkiegészítés
Állandó sűrűségű viszkózus folyadék stacionárius, lamináris áramlása hengeres csőben.
Feltételezzük, hogy az áramlás hengerszimmetrikus. Legyen x a cső tengelye, az erre merőleges y, z síkban pedig vezessük be az r, a polárkoordinátákat. Vegyünk egy hengergyűrűt r és r+dr sugarak illetve x és x+dx között. A nyomás x-től függ, a tengely mentén az áramlás irányában csökken, de sugárirányban nem változik, ez kimutatható. A hengergyűrű palástjaira ható nyomóerők eredője zérus (a hengerszimmetria miatt). A belső és külső paláston nyíróerők hatnak (a sebesség sugárirányban történő változása miatt), a belső paláston előre (F1), a külső paláston vissza (F2), ezek eredője egy előre mutató erő. A hengergyűrű alaplapján és fedőlapján a nyomóerők (F3, F4) egy visszafelé mutató eredőt adnak. Ez tart egyensúlyt stacionárius áramlásnál a nyíróerők eredőjével.
F3 = p(x) × 2rp dr
A kapott differenciálegyenlet szeparálható, a megoldás:
tehát a sebességprofil parabolikus, legnagyobb a sebesség a cső közepén, falánál zérus.
A csőben a térfogatáramerősség: